Ани Монева
Не!

chitanka.info

Очите ми поглеждаха със блясък

до вчера, когато някой го уби.

Хей тъй, подхвърлиха им пясък

и никой не помисли, че боли.

Сега от мен се иска да прогледна.

Но мога ли сред тая шир от суета

със погледа си аз да не засегна

или да разпозная ранената душа?

Ръцете ми докосваха със нежност

до вчера, когато някой я уби.

Запратиха ги в сивата безбрежност,

а исках да оставя с тях следи.

Сега от мен се иска да погаля.

Но мога ли сред тая шир от суета,

да спра ръцете си, да не ударя,

или да не поискам да мъстя?

Сърцето ми говореше със шепот

до вчера, когато някой закрещя.

Хей тъй, посегнаха на моя трепет,

защото искаха и мойта тишина.

Сега от мен се иска да обичам.

Но мога ли сред тая шир от суета

да върна трепета на малкото момиче,

без да поискам и аз да изкрещя?

Това не стигна. Поискаха душата.

Започнаха да ровят в моя храм.

Не им харесвало каква ми е съдбата.

А, не! Извиках! Душата няма да си дам!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.